Philologia Estonica Tallinnensis on Tallinna ülikooli humanitaarteaduste instituudi väljaanne (endise nimega Tallinna Ülikooli Eesti Keele ja Kultuuri Instituudi Toimetised),kus avaldatakse kaastöid lingvistika ja kirjandusteaduse kõikidest valdkondadest. Samuti on väljaandesse teretulnud kirjutised eesti keele ja kirjanduse õpetamise ning keelelise kommunikatsiooni alalt. Väljaande artiklid on eesti, soome ja inglise keeles. Philologia Estonica Tallinnensise eelkäija Tallinna Ülikooli Eesti Keele ja Kultuuri Instituudi Toimetised on ilmunud alates 2004. aastast (esimene väljaanne ilmus Tallinna Pedagoogikaülikooli Eesti Filoloogia Osakonna Toimetiste nime all, kirjandusalased uurimused ilmusid esialgu instituudi eraldi kogumikena). Ajakiri ilmub kord aastas sügisel, artiklite toimetusele saatmise tähtaeg on 1. mai. Kõik artiklid läbivad pimeretsenseerimise: iga artiklit hindab anonüümselt kaks retsensenti (nii väljaande kolleegiumist kui ka väljastpoolt). Väljaande peatoimetaja on Reili Argus, igal numbril on ka eraldi tegevtoimetaja. Philologia Estonica Tallinnensise artiklitele on toimetiste kodulehel vaba juurdepääs. Lugejad võivad artikleid alla laadida, lugeda, kopeerida või välja trükkida ilma toimetuselt või autorilt selleks luba küsimata. *** Philologia Estonica Tallinnensis publishes contributions in all subdisciplines of linguistics and literary studies. Papers on teaching of Estonian language and literature as well as on linguistic communication are welcome. The languages of the journal are Estonian, Finnish and English. Philologia Estonica Tallinnensis, initially as Tallinna Ülikooli Eesti Keele ja Kultuuri Instituudi Toimetised have been published since 2004; the first issue appeared under the heading Tallinna Pedagoogikaülikooli eesti filoloogia osakonna toimetised. Papers in literary studies came out as a separate collection of articles, published by the Insitute. Since 2016 the journal is titled Philologia Estonica Tallinnensis. The journal appears yearly in autumn; the submission deadline is 1st of May. All articles will undergo blind reviewing by two anonymous reviewers (from within and outside the editorial board). The Editor-in-Chief is Reili Argus; every issue has a special guest-editor.
Tartu Ülikooli üliõpilaste keeleteadlikkus nende keelekeskkonna ja teiste keeltega kokkupuudete näitel
Tartu Ülikooli kursuse „Sissejuhatus keeleteadusesse” üliõpilased kirjutavad eksamitööna oma keeleteadusliku eluloo ehk keele-eluloo (vt lähemalt nt Tragel, Komissarov 2022). Selle lähteülesanne on siduda oma keelekogemused loengutel ja teaduslikest allikatest saadud teadmistega. Muude ülesannete hulgas peab üliõpilane kirjeldama, millises keelekeskkonnas on ta keelt või keeli omandanud, ning oma esimesi kokkupuuteid teiste keeltega. Aastatel 2021–2024 kirjutatud keele-elulugudes kirjeldas allikate põhjal oma keele omandamise kogemust 870 üliõpilast, kellest umbes 16% kirjeldas oma keelekeskkonda mitmekeelsena. Enda esimes(t)e keel(t)ena on nimetatud peamiselt eesti ja vene keelt, kuid ka mujal Euroopas (nt saksa, soome, norra) ja kaugemal kõneldavaid keeli (nt jaapani). Teise keelega kokkupuudete kirjeldustest selgus, et kõige rohkem meenub üliõpilastele keeleõpe mõnes haridusasutuses. Kirjeldatakse ka oma kokkupuuteid võõrkeelsete filmide ja sarjadega ning mõnd teist keelt rääkivate sugulastega.
Copyright (c) 2025 Philologia Estonica Tallinnensis https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Aiboland ja rootsi keele taasintegreerimine
Viimastel aastatel on ajaloolistel rannarootsi aladel hüppeliselt suurenenud huvi rannarootsi kultuuri, pärandi ja rootsi keele vastu. Aastal 2019 käivitas Eestirootslaste Kultuuriomavalitsuse Sihtasutus pilootprojekti rootsi keele õpetamiseks endistel rannarootsi aladel ning aastal 2021 alustasid Tallinna Ülikool ja Eestirootslaste Kultuuriomavalitsuse Sihtasutus koostööd projektis „Rannarootsi rootsikeelseks”, mille eesmärk oli jätkata rootsi keele õppega ning töötada kursuste tarbeks välja elektrooniline õppematerjal, mis arvestaks konkreetset sihtgruppi ning mida saaksid kasutada kõik projektiga seotud rootsi keele õpetajad ja teised huvilised. Artikkel annab ülevaate projekti käigus toimunud rootsi keele kursustest Tallinnas, Vormsil, Ruhnus ja Noarootsis ning valminud õppematerjalist.
Eesti keelt teise keelena omandavate laste keeleoskusest ja selle arengust mitmekeelses klassis
Artikkel annab ülevaate 9-11-aastaste mitmekeelses klassis eesti keelt teise keelena omandavate laste keeleoskusest. Uurimismaterjal põhineb projekti „Professionaalne eestikeelne õpetaja mitmekeelses klassis“ seireandmetel. Analüüs keskendub laste eesti keele oskusele projekti lõpus; nelja lapse puhul vaadeldakse lisaks keeleoskuse arengut ning võrreldakse nende keeleoskuse andmeid projekti alguses ja lõpus. Projekti eesmärk oli parandada eesti keele õppe taset, toetades eestikeelsete lisaõpetajate palkamist ja nende koolitamist. Projektiga liitusid eri taustaga eesti keelt teise keelena omandavad lapsed, kelle eesti keele oskus oli üpris erinev, kuid sellele vaatamata kavandati õpilaste keeleoskustasemeks projekti lõpuks (mis esialgu kavandati aastaks 2027) vähemalt A2. Seireandmed näitavad, et ehkki projekt lõppes plaanitust varem (2024), jõudis enamik õpilasi kavandatud tasemele, kusjuures nende passiivne keeleoskus oli aktiivsest märksa parem ja kirjalikud tekstid veidi lihtsamad kui suulised. Ka selgub, et projekti jooksul erineva lähtekeeleoskusega õpilaste keeleoskus tasandus, st vähema keeleoskusega õpilaste keel arenes kiiremini.
„Minu õpetajaks oli televiisor”: televisioon kui keelekeskkond
Eelmise sajandi seitsmekümnendatest peale on väidetud, et telesaadete jälgimine pole võõrkeele omandamiseks piisav (Sherrington 1973). Ometi leidub alates 1990. aastatest endistes idabloki riikides n-ö telekalapsi, kes on koolieelses eas lisaks emakeelele omandanud ka mõne võõrkeele (saksa, soome, inglise) televiisorist välismaiseid multifilme ja lastesaateid vaadates. Keelekontaktide ja mitmekeelsuse käsitlustes seda fenomeni üldiselt ei mainita (Mack et al. 2021: 146). Keskendume järgnevas keeleõppija perspektiivile ja oleme selleks intervjueerinud täiskasvanuid, kes on omandanud lapseeas võõrkeele ekraanimeedia abil olukorras, kus vahetu suhtlus sihtkeeles puudus. Retrospektiivne analüüs aitab nähtust paremini mõista. Lisaks võõrkeele omandamise protsessile huvitab meid ka see, kuidas varajane kokkupuude võõra kultuuriga satelliittelevisiooni abil mõjutas edasist keeleõpet ja mitmekeelsuse arengut. Kvalitatiivne uurimus põhineb neljal poolstruktureeritud intervjuul 1980-ndatel ja 1990-ndatel sündinud nn telekalastega.
Inglise keele kasutusest Eesti taskuhäälingutes ja vlogides
Artikkel käsitleb inglise keele kasutamist Eesti taskuhäälingutes ja vlogides. Varasemad uurimused on valdavalt analüüsinud inglise keele kasutamist ühe žanri piires, siinne artikkel keskendub aga kahe erineva suulise kõne žanri kõrvutamisele. Kokku on analüüsitud 8 taskuhäälingut (ligi 9 tundi materjali, saated avaldatud 2023. a) ja 10 vlogi (ligi 13,5 tundi materjali, avaldatud 2018.–2022. a). Kõik saated on transkribeeritud ning tekstides on märgendatud inglise koopiad ja koodivaheldused, seejärel on materjali analüüsitud nii kvantitatiivselt kui ka kvalitatiivselt. Tulemused näitavad, et vlogides on kopeerimine intensiivsem ja ulatuslikum kui taskuhäälingutes: 1000 sõne kohta esineb vastavalt 21 ja 12 koopiat ning 3,2 ja 0,3 koodivaheldust. Koopialiikide osakaal on aga samasugune: domineerivad täielikud koopiad, millele järgnevad valikulised ja seejärel segakoopiad. Kopeerimise põhjused on valdavalt samad: semantiline spetsiifilisus (nt lünga täitmiseks), pragmaatiline olulisus (nt vestluse suunamiseks), ekspressiivsus (nt tugevate emotsioonide väljendamiseks) ja idiomaatilisus.
Game-based learning in university level Russian language courses: Exploring student perspectives
This paper examines the application of game-based learning (GBL) as a linguodidactic tool for advancing Russian as a foreign language (RFL) instruction within a university setting. It investigates the efficacy of game-based approaches in mitigating declining student interest, cultivating a positive learning environment, and developing both linguistic and communicative competencies. The paper presents the findings of a small-scale qualitative study and introduces the board game Contact Game as a specific case example of a GBL tool designed to enhance student engagement and learning outcomes in RFL instruction.
Hungarian as a Heritage Language in the Austrian Higher Education System: Morphological Features of Young Adults' Written Language Use
In our study, we examine the written language use of Hungarian of university students in Austria who have Hungarian as a heritage language and who take Hungarian courses as part of foreign language education. We conduct a detailed analysis of their writing samples to identify and systematize the morphological and morphosyntactic phenomena that characterize their use of written Hungarian. Understanding these linguistic features may later contribute to the development of effective language pedagogy and teaching methods to support the successful education of this specific target group.
Assessing Multilingual Learners: Global Findings Informing Research Needs in Estonia
The article establishes the research needs regarding the assessment of multilingual learners (MLs) in Estonia in relation to the advances made in the field abroad, keeping in mind the changing Estonian schooling context (transition from Estonian/Russian-medium education to Estonian-only medium education, i.e. a situation where the students’ schooling language is Estonian). The article identifies MLs as a heterogeneous group whose assets (e.g., multilingual access to information) as well as hurdles in the assessment process of studying via a foreign language/L2 (comprehension of instructions, managing time, responding to tasks, etc.) have increasingly been the focus of educational research abroad. With regard to the similarly heterogeneous Estonian MLs, virtually no research is available about the ML assessment participants and processes here. Research needs are then proposed with regard to Estonian ML’s assets, teachers’ ML assessment practices, ML behavior during assessment, ML assessment tools, and ML assessment frameworks.
Language as a battlefield: Ukrainian postcolonial identity through Halyna Pahutiak’s young adult novel “The World’s Eye” [Keel kui lahinguväli. Ukraina postkoloniaalne identiteet Halõna Pahutjaki noorteromaanis „Maailma silm”]
This article addresses the ethical implications of applying postcolonial theories to the Ukrainian context, arguing against the homogenization of global postcolonial histories. Positioned between Russian and Austro-Hungarian empires, the Ukrainian culture has long faced oppression and is still fighting against Russian disinformation, perpetuating its colonial narrative. By engaging with the works of Eastern European scholars such as Mykola Riabchuk and Ewa Thompson, and frameworks of subalternity and hybridity, the article critically examines the distinctive features of Ukraine’s postcolonial identity. A feminist literary analysis of Halyna Pahutiak’s novel “The World’s Eye” (2023) foregrounds the critical role of post-1990s Ukrainian women authors in decolonizing Eastern European culture. ------------------------- Artikkel uurib Ukraina näitel postkoloniaalsete teooriate rakendamise eetilisi küsimusi ja hoiatab üleilmse postkoloniaalse ajaloo ühtlustamise eest. Ukraina kultuur on sajanditepikkuse võitluse käigus oma identiteedi ja iseseisvuse säilitamise nimel pidanud taluma nii Venemaa kui ka Austria-Ungari impeeriumi survet. Tänapäeval seisab Ukraina silmitsi Venemaa desinformatsioonisõjaga, mis püüab säilitada ja taaselustada koloniaalnarratiive. Siinne uurimus lähtub sellest, et keel toimib postkoloniaalse vahendina identiteedi taastamisel. Ukraina keeleline identiteet on olnud Venemaa keisririigi ja nõukogude võimu all vaidlusküsimus, kui venestamispoliitika kaudu püüti ukrainlasi süstemaatiliselt allutada ja nende eneseväljendust pärssida. Artikkel toetub Ida-Euroopa teadlaste Mykola Riabchuki ja Ewa Thompsoni töödele ning lähtub mõistetest subaltern ja hübriidsus, analüüsides kriitiliselt Ukraina postkoloniaalset identiteeti ja selle kujunemist. Riabchuk tõstab esile ukraina keele sümboolset rolli, kirjeldades seda kui märki, mis näitab, et selle keele kõneleja kuulub madalamasse ühiskonnaklassi. Artikkel analüüsib ukraina keele marginaliseerimise ajaloolisi põhjusi ja vaatleb, kuidas keele kasutamine muutus vastupanu vahendiks. Feministliku kirjandusanalüüsi kaudu uurib artikkel Halõna Pahutjaki 2023. aastal ilmunud romaani „Maailma silm”, rõhutades 1990. aastate ukraina naiskirjanike panust Ida-Euroopa kultuuri dekoloniseerimisse. Feministliku lähenemise rakendamine kirjandusanalüüsis võimaldab hinnata kolonialismi mõju üksikutele inimestele ja neid ümbritsevatele ühiskondlikele struktuuridele. Ukraina kirjanduses on kollektiivsed mälestused rõhumisest ja reaktsioonid käimasolevale sõjale omavahel seotud. Just ukraina naiskirjanike teostes on näha, kuidas keel toimib vastuhaku vahendina, et oma kultuuri imperiaalsete mõjude eest kaitsta.
dekolonialistlik ja postkolonialistlik diskursus
Copyright (c) 2024 Philologia Estonica Tallinnensis https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Voices from transition: literary reflections on postsocialist life in German and Estonian contemporary literature [Siirdeaja hääled: postsotsialistliku elu kujutamisest saksa ja eesti nüüdiskirjanduses]
This article examines the literary representation of the transition era and its effects on individual and collective identities in Daniela Krien’s “Muldental” and selected examples of Estonian contemporary literature. Focusing on the concept of the “losers of the reunification” (Wendeverlierer) in former East Germany and the analogous experiences in postsocialist Estonia, the study explores how these works portray the disorientation and adaptation of people during and after the collapse of socialist regimes. The analysis highlights the resilience of individuals as they try to fill the “void” (Tlostanova) left by the dismantling of old social structures, offering insights into the broader human experience of loss, transformation, and the search for stability in postsocialist societies. ---------------------- Käesoleva artikli fookuses on siirdeaja kirjanduslik kujutamine Saksa nüüdiskirjanduses. Keskendudes „siirdeaja kaotajate” (sks Wendeverlierer) kontseptsioonile endisel Ida-Saksamaal ja analoogsetele kogemustele postsotsialistlikus Eestis, uurib artikkel, kuidas kirjandusteosed kajastavad inimeste kohanemist sotsialistlike režiimide kokkuvarisemise ajal ja selle järel. Uurimus keskendub Daniela Krieni romaanile novellides „Muldental” (2014/2020). Selleks et luua teatavat võrdluspunkti Saksa kirjandusega, tuuakse mõned näited Eesti nüüdiskirjandusest (nt Lilli Luuk, Kiwa, Mats Traat ja Andrus Kasemaa). Teoreetilise lähenemisnurgana kasutatakse Madina Tlostanova kirjeldatud „postsotsialistliku tühimiku” mõistet. See mõiste esindab sotsiaalkultuurilist ja eksistentsiaalset lõhet, mille põhjustas sotsialistliku ühiskonna lagunemine. Analüüsis näidatakse, millisel kujul see „tühimik” inimeste eludes esineb: näiteks töökoha kaotus, kunagise isikliku staatuse drastiline muutus, teatud kujuga ühiskondlike kultuuriilmingute kadumine. Samas tuuakse esile inimeste vastupidavus, kui nad püüavad täita vana sotsiaalse korra lõppemise järel tekkinud „tühimikku”, ning näidatakse, kuidas on uues ühiskondlikus situatsioonis võimalik kasvada ja leida rahulolu mõnel muul viisil. Nii Krieni kui ka Kasemaa teosed kasutavad fragmentaarset jutustamisvormi ehk „romaan novellides” struktuuri, mis seondub mälestuste kogumise formaadiga. See omakorda rõhutab siirdeaegsete mälestuste säilitamise olulisust ja väärtustab toonaseid isiklikke lugusid. Selline jutustamisvorm loob kogemustest mosaiigi, mis peegeldab siirdeaja keerukust ning rõhutab samal ajal inimliku mälu killustatust ja mittelineaarsust. Taasjutustamise kaudu omandavad need lood ajatu mõõtme, mis kujundab kollektiivset identiteeti, dokumenteerib mitmetahulisi minevikukogemusi ja näitab, kuidas lähiminevik on kujundanud inimeste praegust identiteeti. Daniela Krieni „Muldental” ja valitud näited Eesti nüüdiskirjandusest toovad esile Ida-Saksa ja Eesti siirdeaegse ühiskonna sarnasusi ja erinevusi. Kuigi endise Ida-Saksamaa ja Eesti ajaloolised kogemused erinevad märkimisväärselt, pakuvad „siirdeaja kaotajate” ja „Teise Eesti” kontseptsioonid veenva võrdluspunkti. Mõlemad terminid hõlmavad kaotuse ja võõrandumise tunnet, mida kogesid inimesed, kes ei suutnud kohaneda uute sotsiaal-poliitiliste reaalsustega pärast sotsialistlike režiimide kokkuvarisemist.
„Tagurpidi” mitut pidi: õpetlik, sürrealistlik, postmodernistlik [Instructive, surrealist, postmodernist: considering the aspects of the comic book “Tagurpidi”]
Artikkel käsitleb Priit Pärna raamatut „Tagurpidi” (1980), menukat lastekirjandusteost, milles sõnaline komponent on mänguliselt põimitud mitmekihilise ja põneva visuaalse lahendusega. „Tagurpidi” on ilmunud kuues keeles ja Eestis endiselt kordustrükina saadaval, kuid seni pole seda kuigi põhjalikult analüüsitud. Siinne artikkel kirjeldab kõigepealt teose saamislugu ajastu kontekstis, pöörates tähelepanu raamatu seostele selle autori peamiseks tegevusalaks peetava animafilmiga ning osutades, et lastele suunatud pildiraamat võis olla arvestatav eraldiseisev loominguline väljund. Järgmisena iseloomustatakse raamatu süžeed ehk peategelase Antsu rännakut Tagurpidiantslasse, muinasjutumaailma, kus on kindel vaid see, et tavapärased normid ja reeglid ei kehti. Raamat kujutab seda mittetavapärasust sihiteadlikult didaktiliselt, kaalutletult ja vaheldusrikkalt, seades vaatajate ette järjest piltmõistatusi ning mängides pildi ja tekstilise komponendi vahelistele ebakõladele. Seejärel keskendub analüüs teose visuaalsele poolele, kirjeldades piltides, kuid ka laiemas tervikus jälgitavaid vormivalikuid ja tasandeid: popilik väljenduslaad, teatav psühhedeelne mõõde, tugev sürrealismi, eriti Réne Magritte’i mõju ning ka teose üldisem postmodernistlik iseloom. Viimaks vaeb artikkel „Tagurpidi” ümber kujunenud nostalgilist diskursust, mida on eest vedanud seda lapsena lugenud kultuuritegelased ja -uurijad, kuid mis on kaldunud ehk pisut liialdama teosesse tagantjärele ideoloogilise lisamõõtme sisselugemisega. ------------------------- The article discusses Priit Pärn’s book “Tagurpidi” (first edition: Tallinn: Kunst, 1980; a possible translation of the title would be “Topsy-turvy”), a popular work of Estonian children’s literature in which the verbal component is playfully intertwined with multi-layered and exciting visuals by making use of the medium-specific toolkit of comics. “Tagurpidi” has been translated into Finnish, Swedish, Danish and Norwegian (all published in 1989) as well as Spanish (2017). While the book has been available as a reissue in Estonia since 2005, and has prompted quite a bit of nostalgia-tinged discourse from its now-grown-up readers over the years, the article is the first attempt of academic analysis specifically dedicated to it. The initial subchapter gives an overview of how the book came to be, considering its original historical and sociopolitical context. Particular attention is paid to “Tagurpidi’s” links to its author’s activity in the field of drawn animation: while Pärn had a number of creative outlets, there is a tendency to regard animation as the most important one. Thus the discourse surrounding “Tagurpidi” has often presented the book as a reworking of a supposedly banned animation script from the late 1970s into something that could be released in the less controlled, marginal field of children’s literature. Upon closer inspection, this understanding appears to exaggerate matters, as the rough script drafts in question were never greenlighted by the Tallinnfilm studio’s drawn animation department Joonisfilm, and thus never made it out of the studio to the Soviet State Cinema Committee in Moscow, which held the actual power of censoring or banning films. On the other hand, it is important to assert that the book does have a fairly obvious connection with one of Pärn’s animated films, namely “Harjutusi iseseisvaks eluks” (“Some Exercises in Preparation for an Independent Life”, 1980): the book and the film have some overlapping themes and design similarities. It is also important to emphasize that at the time, illustrating children’s picture books was a valid, attractive and well paid creative outlet in itself. The next subchapter discusses the contents of the book. The plot follows the main character, a little boy named Ants who dislikes conforming to common sense and practices, and tries to do the opposite at every opportunity. His concerned parents would like Ants to grow out of this phase and thus send him to visit his uncle in a fictional location named Tagurpidiantsla (approximately: Topsyturvyville), a fantasy environment where the only certainty is that conventional norms and rules do not apply. The book depicts the narrative environment in a considered, purposefully didactic, yet entertaining way, presenting the audience with a series of picture puzzles page after page, playing on the inconsistencies that emerge between the image and the textual component. The third subchapter is dedicated to the book’s illustrations, analysing the artistic choices and layers of meaning observed in particular images but also those emerging in the broader picture. There is a clear visual influence of pop art in the use of bright colours and collage, but the book also appears to have a certain psychedelic dimension. Surrealism, a phenomenon that was both highly popular yet officially still rather frowned upon in 1970s Estonia, is another strong influence. The book shows a particular fondness of Réne Magritte, with multiple references to his works, i.e. the character design of Ants’s uncle is linked to Magritte’s anonymous men in dark suits and bowler hats. Yet the overall nature of “Tagurpidi” also appears open to interpretation as a postmodernist work due to the characteristics of the narrative. The fourth subchapter of the article takes a look at the existing discourse about “Tagurpidi” in Estonia, shaped by cultural figures and literati who read the book as children, and influenced by nostalgic feelings as well as the so-called resistance discourse evident in much of the analysis of Estonia’s late-Soviet culture. The issue of whether these influences have led to a somewhat exaggerated reading of the book’s relatively faint ideological dimension emerges as a particular point to consider.
Siirdeajastu institutsionaalsed muutused Eesti teatri- ja filmivaldkonnas: võrdlev analüüs [Institutional changes in the Estonian theatre and film sector during the transition period]
Artikli eesmärk on võrrelda Eesti teatri- ja filmivaldkonna institutsionaalseid muutusi siirdeajastul ehk 1985. aastast kuni 2004. aastani, kui Eesti liitus Euroopa Liiduga. Esmalt annab artikkel ülevaate siirdeajastu kultuuripoliitilistest suundumustest, mis loovad taustsüsteemi teatri- ja filmivaldkonna arengutele. Seejärel vaadeldakse Eesti teatrisüsteemi kujunemist: nõukogudeaegse repertuaariteatrite süsteemi säilitamine koos teatrihoonete ja juhtimissüsteemiga, riikliku rahastuse alused, mis lähtusid sisuliselt 1987. aastal elluviidud teatrieksperimendist ja 1989. aasta majandustingimuste regulatsioonist, teatrivaldkonda reguleeriva õigusruumi kujunemine, erateatrite teke, tööandjate ja töövõtjate katus- ja eestkosteorganisatsioonid ning külastatavuse tendentsid. Teatrisüsteemi säilitamine siirdeajastul oli omalaadne fenomen üldiste majanduslike ja poliitiliste reformide kontekstis. Järgnevalt võtab artikkel vaatluse alla siirdeajastul toimunud muutused Eesti filmivaldkonnas, mida kirjeldatakse kriisina: sisuliselt lagunes koost nii filmivaldkonna infrastruktuur, rahastus kui ka turg. 1990ndatel toimusid Eesti filmitööstuses riikliku rahastuse drastiline vähenemine ja kärped (sh asendati institutsioonide rahastus projektipõhise rahastusega), erastamine, tootmismahtude vähenemine ja erasektori filmikompaniide teke. Artikkel uurib, miks kahe kõrvuti eksisteeriva ja osati läbipõimunud kultuurivaldkonna areng Eestis siirdeajastul nii drastiliselt erines. Teoreetiliseks raamistuseks on institutsionaalne kunstiteooria. --------------------------- The article compares institutional changes in the theatre and film sector in Estonia during the transition period from 1985 until 2004, preceding and following the dissolution of the Soviet Union in 1991. This painful process had a profound effect on the practitioners from both sectors. These tragic societal upheavals affected the above-mentioned sectors to a different extent, however. The article will analyse the manifold causes why the film sector was hit considerably harder than the performing arts. The transition period refers to socio-historical and geopolitical changes when post-socialist states shifted toward liberal democracy and market economy. While the fall of the Berlin Wall in 1989 is often considered the start of this period, in the Baltic states (including Estonia), it began earlier due to perestroika initiated by Mikhail Gorbachev in the mid-1980s. Estonia regained independence in 1991, and the transition period extended until 2004 when Estonia joined the European Union. During this time, various cultural fields experienced changes, each unfolding differently. The cultural landscape was marked by various events, significant shifts, and contradictions. While in all other spheres of life, especially in culture, ground-breaking reforms took place, which often had a short-term negative effect on the development of the field, theatre enjoyed relative stability. The former Soviet-time theatre system in Estonia remained intact: Soviet-time principles of state funding from the late 1980s continued, and the system of appointing artistic and managing directors remained the same. Consequently, no theatre was closed down and practitioners of the field still enjoyed relative stability. What most affected both the institutional and the artistic landscape of the Estonian theatre is the founding of independent companies. Already in the mid-eighties, the first independent theatre companies started to emerge here. Unlike the relative stability in the theatre system, the film sector faced significant challenges. Changes that occurred in the Estonian film sector during the transition period, can be described as a crisis – essentially, the infrastructure, public funding and the film market collapsed. In the 1990s, the Estonian film industry experienced a drastic reduction in state funding and cuts (institutional funding was replaced with project-based funding), privatisation, a decrease in production volumes, and the emergence of private film companies. In summary, Estonia’s transition period witnessed divergent trajectories in theatre and film, highlighting the complexities of cultural change. The theatre system remained largely intact, while the film sector underwent substantial transformations.
Haiguse temaatika ja metafoorika Madis Kõivu dramaturgias [Subject matter and metaphors of illness in the dramaturgy of Madis Kõiv]
Käsitlen eesti kirjaniku, füüsiku ja filosoofi Madis Kõivu (1929–2015) näidendeid – koos põigetega tema proosasse ja esseistikasse –, vaadeldes neid ühelt poolt autobiograafilises ja teisalt ühiskondlik-poliitilises, täpsemalt siirdeajastu kontekstis. Keskendun põhiliselt 1990. aastatel teatrilavale jõudnud draamaloomingule ning analüüsin haiguse temaatikat (tiisikus, neurootilised vaevused) ja sellega liituvaid motiive (kehalisus, puue, invaliidsus, trauma, hirm), samuti metafoorseid haigusnähte (iiveldus jms). Tekstide lähilugemisele lisaks olen toetunud käsitlustele, mis vaatlevad haigustele omistatud kultuurilisi tähendusi (sh stereotüüpe) ja haigustega seotud metafoorikat, samuti uurimustele haiguse kujutamisest ja tähendusest eesti kirjanike elu- ja loomeloos. Näitan, kuidas Madis Kõiv on haiguse temaatika ja metafoorika kaudu isikupärasel moel avardanud ja süvendanud meie rahvusliku mineviku ja (traumaatilise) ühismälu mõtestamist-tõlgendamist algupärases dramaturgias ja teatrilaval. ----------------------- The aim of this article is to analyse the dramaturgy of Estonian writer, physicist and philosopher Madis Kõiv (1929–2015), including selected texts of his prose and essays. My approach derives from the autobiographical as well as socio-political point of view, set in the context of the Estonian transition period. Studying Kõiv’s plays that were brought on stage mainly in the 1990s, the article explores the subject matter of illness (tuberculosis, neurosis) and associated motifs (corporeality, disability, trauma, fright) as well as metaphorical symptoms of illness (nausea etc) in his works. This research is based on the method of close-reading and studies of cultural semantics, including stereotypes and metaphors of illness (Sontag), as well as studies of autobiographical aspects in the depiction of illness/disability (Couser, Annuk). Focusing on Kõiv’s play “Tagasitulek isa juurde” (“Return to the Father”) and his short story “Juhtum” (“An Incident”), corresponding and comparative examples are presented from his other works. Kõiv’s individually masterful and aesthetically fresh approach, namely the use of motifs and metaphors of illness, has amplified the interpretation, and extended the connotations of Estonian national history and collective memory in drama and theatre. Following Couser, an autopathographical point of view – emphasizing the significance of autobiographical narratives of illness in the wider context of social and collective memory – has proved to be relevant in the study of Kõiv’s plays. On the one hand, the metaphor of illness per se is emphasized in the context of the cataclysms of Estonian national history. On the other hand, Kõiv offers ways of healing through absurdity and even dark humour.
Postmodernism siirdeajastu Eesti teatris [Postmodernism in the Estonian theatre in the transition period]
Artikkel annab ülevaate postmodernistliku esteetika levikust eesti teatris siirdeajastul (1980. aastate lõpust kuni 21. sajandini). Sel perioodil avaldus postmodernism teatris nõrgemini kui teistes kunstides, piirdudes üksikute lavastajate ja teatritruppidega. Artiklis vaadeldakse postmodernismi perspektiivist lähemalt 1980. aastate lõpul tegutsenud lühiajalisi vabatruppe (Gregor, Ruto Killakund), 1992. aastal esimese Eesti erateatrina loodud Von Krahli teatrit ja selle juhi Peeter Jalaka loomingut ning riigiteatris tegutsenud Evald Hermaküla ja Mati Undi lavastusi. Postmodernistlik esteetika imbus eesti teatrisse 1990. aastatel ja hakkas teatripilti jõulisemalt mõjutama 21. sajandi alguses, kuid teatridiskursuses postmodernismi teooriad ei kinnistunud. Artiklis analüüsitakse eesti teatri postmodernismileiguse põhjusi ning selle mõiste kasutamist kirjeldusmudelina lääne teatris üldisemalt ja eesti teatridiskursuses. -------------------- The article gives an overview of the emergence of postmodern aesthetics in the Estonian theatre and the response it received in the theatre discourse during the transitional period. The postmodernisation of different arts occurred at various speeds and in a different scope. In the Estonian theatre, postmodernism was less pronounced than in other arts, being limited to individual directors and theatre groups. Postmodern aesthetics and the worldview that carried them permeated the Estonian theatre mainly through non-state theatre groups operating outside the state theatre system. The article first examines the short-lived theatre groups created in the late 1980s, such as Gregor and Ruto Killakund. It then focuses on the Von Krahl Theatre, founded in 1992 as the first Estonian private theatre, led by Peeter Jalakas. The article also analyses the postmodernist features of the productions of Mati Unt and Evald Hermaküla, directors who worked in state theatres. In general, postmodernism emerged in the Estonian theatre in the 1990s (although it did not become mainstream) and began to influence theatre aesthetics more strongly in the early 21st century. However, the theories of postmodernism did not take root in the theatre discourse. This developmental inertia is usually explained by the theatre’s institutionalism and the resulting dependence on audiences. The individual Estonian leading directors’ choices contributed to this, as well as a very weak conceptualisation of postmodernism in the theatre criticism of the time. The styles that were alternative to the mainstream were accepted in post-Soviet theatre discourse but were described as peripheral, largely because the private theatres of the 1990s were placed in the context of amateur theatre. The synchronic criticism constructed the theatrical canon based on state theatres, and therefore, postmodernist features in the Estonian transitional theatre have remained in the background.
Mitmekultuurilisuse pädevuse toetamine saksa keele tunnis virtuaalprojekti „Mets kui mälupaik Saksamaal, Eestis ja Sri Lankal“ näitel
Võõrkeeletunni üks eesmärke on toetada õpilaste pädevust ära tunda ühe teema erinevaid kultuurilisi vaatenurki ja luua pinnas avatud suhtlemiseks. Selle pädevuse kontrolli ehk kultuurilise suhtluspädevuse reaalsustesti on keeletunnis keeruline korraldada, ent pandeemialaine ajal tuttavaks saanud virtuaalõpe pakub siin uusi võimalusi. Artikkel tutvustabki rahvusvahelise üliõpilasprojekti näitel võimalust, kuidas arendada mitmekultuurilisuse pädevust võõrkeeletunnis. Projekt toimus pandeemiaaegsel distantsõppe perioodil Tallinna ülikooli ja Kelaniya ülikooli koostöös. Uurides mälupaikade kui rahvusliku kollektiivse kultuurimälu elementide muutumist ajas ja nende esitamise subjektiivsust, anti üliõpilastele võimalus teiste kultuuride vaatlemise kaudu leida uut enda kultuuris ja tõlgendada seda laiemas kontekstis. Siinses artiklis tutvustatakse üht valminud projekti, mis käsitles metsa kui sümbolit Saksamaal, Eestis ja Sri Lankal, ning analüüsitakse üliõpilaste tehtud esitluse kultuurilisi ülekandeid, stiili ja narratiivi loomiseks valitud perspektiivi.
Copyright (c) 2023 Philologia Estonica Tallinnensis https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Kuidas õppida eesti keeles rääkima? Rääkimisoskust arendavad ülesanded eesti keele kui teise keele B1-taseme täiskasvanute õpikutes
Teise keele õppijaile on rääkimine väga oluline ja samas üsna raskelt omandatav oskus. Artiklis arutatakse, kuidas rääkimisoskus loomulikul viisil areneb ja kuidas saab rääkimisoskuse arengut keeletunnis parimal viisil toetada. Seejärel vaadeldakse rääkimisoskust arendavate ülesannete tüüpe kolmes populaarses eesti keele B1-taseme õppekomplektis. Tulemused näitavad, et kõigis õppekomplektides leidub nii keelelist sisendit andvaid kuulamistekste kui ka rääkimisoskuse arenemist toetavaid harjutusi ja suhtluslüngaga ülesandeid. Kokkuvõttes on rääkimisülesannete hulgas enim rollimängulaadset dialoogide moodustamist, vestlust, arutlemist ja jutustamist. Eri komplektides on ülesanded aga küllaltki erinevad ja neid on eri hulgal.
Eesti keele omandamist toetavad tunnitegevused I kooliastme mitmekeelses klassis
Üleminekul eestikeelsele õppele alates 2024. aasta sügisest on oluline mõista, kuidas käib eesti keele ja eesti keeles õpetamine I kooliastmes, mida üleminek puudutab enim. Õpetajate enesevaatlusel kogutud andmetest selgub, et eesti keele kui teise keele tundides kasutavad õpetajad mitmesuguseid meetodeid, kuid aktiivõppe võtteid ja kommunikatiivse keeleõpetuse põhimõtteid alati ei rakendata ning valdav on õpetaja juhitud frontaaltöö. Ainetundide tegevused on ainespetsiifilised. Mõnel juhul pööratakse eraldi tähelepanu ainesõnavarale, kuid ainekeelega tervikuna ei tegeleta. Uuringu tulemused on olulised õpetajatele suunatud koolituste ja õpetajakoolituse kavandamiseks.
eesti keele kui teise keele õpetamise meetodid
Factors Facilitating and Hindering Deep-Level Collaboration Between Subject and Language Teachers in the Estonian CLIL Context
Content and language integrated learning (CLIL) has been employed in Estonia and worldwide for decades. This methodology involves teaching academic subjects in a foreign or second language and enables learners to develop their subject knowledge, language skills and cognitive abilities. Oftentimes, both subject teachers and language teachers are involved in CLIL instruction, and its efficiency depends on collaboration between the educators. The study aims at pinpointing the factors that facilitate or hinder deep-level cross-curricular teacher collaboration in the Estonian CLIL context as well as the outcomes of such collaboration. The interviews with in-service teachers (12) who had taken part in a CLIL tandem teaching project allowed for the identification of 26 facilitators distributed across 7 levels (structural, personal, organisational, CLIL-, group-, process- and guidance-related) and 13 barriers distributed across 4 levels (structural, personal, organisational and group-related). The teachers perceived the collaboration as beneficial to them and their pupils, and the factors facilitating it were mentioned more frequently than hindering ones at all levels except the organisational one. Therefore, the findings of this study suggest that the organisational level barriers should be primarily addressed while designing deep-level collaborative experiences for teachers.
content and language integrated learning
Multilingual education for minority schools in Lithuania: in search of balance and compromise
This paper examines language policy concerns in Lithuania, with a particular focus on the prominence, acquisition and use of the state language within the education of national minorities. Comparative aspects with Latvia and Estonia are shortly discussed as well. The study draws upon secondary data sources, primarily statistics provided by Lithuanian governmental institutions and policy documents. The paper highlights ongoing debates in language policy for education from the topdown mono-ethnic state approach and the opposing (or complementary) postmodernist perspective, which advocates for a context-speaker-sensitive approach to language in education. While discussing these issues, the paper aims to offer a deeper understanding of the complex dynamics between language policies in education and sociolinguistic realities by encouraging further research and considerations for more inclusive language approaches in multiethnic societies.
Õpetajate suhtumine mitmekeelses klassis õpetamisse ja eestikeelsele õppele üleminekusse
Artiklis antakse 2022. aasta õpetajauuringu käigus kogutud andmete põhjal ülevaade sellest, kuidas suhtuvad õpetajad muukeelsete laste õpetamisse, nende oma emakeele kasutamisse koolis ja eestikeelsele õppele üleminekusse ning kuidas ja kuivõrd toetatakse õpetajaid mitmekeelsete õpilastega toimetulekul. Kokku 2439 õpetaja vastustest selgus, et neist kahel kolmandikul on kokkupuude mitte-eesti emakeelega õpilastega. Muukeelsete õpilastega toimetulekuks pakub kool õpetajate sõnul kõige sagedamini abiõpetajat; abi õppematerjalidega, sh tasuliste materjalide ostmist; samuti mainiti koolitusvõimalusi. Õpetajad pooldavad üldiselt eestikeelsele õppele üleminekut. Samas on neil õpetajatel, kellel on ebapiisava eesti keele oskusega muu emakeelega õpilaste õpetamise kogemus, suhtumine veidi vähem positiivne kui vastava kogemuseta õpetajatel. Oluliselt vähem nõustutakse sellega, et muukeelsete õpilaste kaasamine loob kõigile õppimiseks soodsa õhkkonna. Oma emakeele kasutamise kohta koolis olid õpetajate hinnangud suhteliselt erinevad, keskmine tulemus osutab siiski pigem sellele, et õpetajad seda ei poolda.
Üleminek eestikeelsele õppele. Vene dominantkeelega Tartu lastevanemate hoiakute uurimisest
Koostöös Tartu linnavalitsusega oleme toetanud alates 2022. aasta sügisest Tartus viit eesti-vene kakskeelset haridusasutust eestikeelsele õppele ülemineku ettevalmistuses. Artiklis tutvustame oma uuringut, mille eesmärk on selgitada välja Tartu kakskeelsete haridusasutuste vene dominantkeelega lastevanemate ootused ja võimalikud kartused seoses eestikeelse õppega. Ühtlasi kaasasime vanemaid üleminekuprotsessis tõstatunud probleemidele sobilike lahenduste otsimisel. Artiklis esitame haridusasutuste tõlgenduse lastevanemate võimalikest hoiakutest. Tulemused esitame kahes alapeatükis: 1) lastevanemate teadlikkus eestikeelsele haridusele üleminekust; 2) lastevanemate võimalikud hirmud ja probleemid seoses õppekeele muutusega. Esile tõusevad õpilaste akadeemiline edasijõudmine, teises keeles õppimise keerukus, õpilaste enesemääratluse ning päritolukeele ja -kultuuri küsimused ning haridusasutuste ja vanemate vaheline asjaajamiskeel.
Võõrkeele omandamise kogemused eestlaste mälestustes ja arvamustes
Keele omandamine sõltub suuresti omandaja motivatsioonist, keskkonnast, kus omandamine toimub, ja sellest, millised emotsioonid keelega seostuvad. Artiklis analüüsime 32 eestlase intervjuudes esinenud meenutusi ja arvamusi võõrkeele omandamise kogemuste kohta. Intervjuud toimusid aastatel 2020–2021. Vastajad olid siis vanuses 9–73 aastat, mistõttu hõlmavad nende keeleomandamise kogemused pika perioodi alates 1960. aastatest. Vaatleme nii seda, mida inimesed on öelnud kooli võõrkeeleõpetuse kohta, kui ka seda, millised kogemused on neil keele omandamisega väljaspool klassiruumi. Artiklist selgub, et kuigi metoodiliste võtete kohta olid arvamused erinevad, peeti kasulikuks ka traditsioonilisi meetodeid (jutustamine, kirjalike harjutuste tegemine jms). Leidus nii neid, kes grammatika õppimist pooldasid, kui ka neid, kes selle vajalikkuses kahtlesid. Väga oluliseks osutus õpetaja isiku ja õpperühma mõju, samuti rõhutati motivatsiooni alla liigituvaid faktoreid (nt vajadus ja/või huvi). On selge, et inimene ei suuda päris täpselt keeleomandamisprotsessi tagantjärele meenutada, kuid ka meelde jäänud detailid on kõnekad ja näitavad nii õppemeetodite kui ka klassivälise keskkonna olulisust.
Chackelis Lemchenas, a contrastive linguist before contrastive linguistics
The article explores the views of Chackelis Lemchenas (1904– 2001) on teaching Lithuanian to speakers of other languages. As a prominent linguist, experienced practitioner, and a multilingual person, he proposed ideas that are compatible with the principles of contrastive linguistics already in the 1920s. He favoured explicit grammar explanations in the subsystems that differ in Lithuanian and the students’ L1 and explained that what he called “formal logic” was necessary in order to teach the students how the grammar of Lithuanian works in comparison with their L1. The article demonstrates that exploration of language teaching approaches in non–Western contexts and from historical perspectives provides a better understanding of the history of ideas.
Sissejuhatus teemanumbrisse „Keel ja keeled. Õppimine ja õpetamine“ / Introduction to the Thematic Issue “Language and Languages. Learning and Teaching”
Kas noored on inglise keelega 'obsessed'? Millest räägivad korpusandmed?
Artiklis analüüsime inglise keele kasutust projekti „Teismeliste keel Eestis“ (TeKE)1 raames 9–18-aastaste noorte suulisest ja tšätisuhtlusest kogutud keeleandmetes. Andmeid koguti rahvateaduse meetodil. Nagu TeKE korpuse sagedusandmed ja neist kooruvad mustrid viitavad, tasub teismeliste keelekasutuses pöörata tähelepanu inglise keelele. Artiklis esitame esmase analüüsi inglise keele kasutusest ja osakaalust projekti kaasatud noorte suulise ja tšätisuhtluse andmetes. Tulemused osutavad, et inglise keele osakaal varieerub kõnelejati, ei ole seostatav soo ega vanusega, vaid sõltub pigem muudest vestlusega seotud asjaoludest, sh vestlusteemast ja registrist. Küll aga kooruvad soolised ja vanuselised erinevused välja noorte ingliskeelse sõnavara analüüsist.
Copyright (c) 2022 Philologia Estonica Tallinnensis https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
„Mis keeles ma räägin, I don’t know“. Eesti sisuloojate inglise keele kasutusest YouTube’is
Artiklis käsitleme YouTube’i platvormil videoid loovate juutuuberite keelepruuki fookusega inglise keele kasutusel. Analüüsime kaheksa eestikeelse sisulooja inglise keele kasutuse määra ja põhjusi. Valisime küsitluse põhjal välja juutuuberid, kelle videoid gümnaasiumiealised noored enim jälgivad ning kes avaldavad neid YouTube’is regulaarselt. Keeleainestikuks on litereeritud video(lõigu)d, mille põhjal analüüsisime ingliskeelsete sõnede hulka ning koodivahetuse põhjusi. Tulemustest selgus, et kõik sisuloojad kasutasid oma videotes inglise keelt, ent selle esinemismäär oli erinev. Inglise keelt kasutati enim n-ö erialaterminoloogiana, mis kajastab globaalses sisuloomes kasutatavat sõnavara (26% inglise keele esinemise juhtudest). Lisaks kasutati inglise keelt ingliskeelse popkultuuriga seotud nähtustele viitamisel (16%) ning emotsioonide väljendamisel (12%), sage oli ka kinnistunud väljendite kasutamine (6%). Üpris suure osa (23%) moodustasid juhud, mille puhul oli raske näha inglise keele eelistamise põhjusi.
The bilingual advantage: performing the non-word repetition test
The study investigated the accuracy of non-word production by bilingual and monolingual children. The participants (125 children in total) belonged to two groups of bilingual children with different language repertoires and one group of monolingual Lithuanians. The analysis revealed that the overall performance of both bilingual groups was better than in the monolingual group. The bilingual children demonstrated more accurate and statistically significant results in repeating longer and structurally more complex non-words. The findings of this study suggest that the bilinguals being acquainted with two phonological systems had a greater experience with diverse phonology, which ensured a more precise performance of the task.
The Insertion of Person References Motivated by Pragmatic Differences in Estonian-English-Japanese Facebook Communication
Sociopragmatic differences have been examined between many languages and cultures, including English and Japanese. However, Estonian and Japanese have yet to be compared, and thus this data of EstonianEnglish-Japanese communication on Facebook offers a look at a type of code-switching that is caused by the sociopragmatic differences between Estonian and Japanese – i.e. the insertion of person references from Japanese to Estonian and English utterances by native Estonians. I am using the Estonian-English-Japanese Facebook communication dataset from Kilp (2021) with new added conversations. The data consist of synchronous private Facebook messages between 2015 and 2021: a total of 7 informants, 50 conversations and 14,681 tokens. A usage-based approach and a qualitative analysis are applied to the data from individual informants and particular cases. These data show that a perception of pragmatic differences causes the insertions of the Japanese person references, senpai ‘senior’ and sensei ‘teacher’, in various forms (affixed to the name, replacing the name, elongated, capitalised, in the Latin alphabet, in Japanese script) in Estonian and English utterances, while factors such as vertical hierarchy, horizontal solidarity and (situational) salience play an important role in facilitating insertion.
Acquisition of Russian nominal derivation in monolingualism and bilingualism
The case study focuses on the acquisition of Russian derivational morphology in terms of nouns by monolingual (Russian) and simultaneous bilingual (Russian German) children of early age. The results are based on analysis of representative natural longitudinal recordings transcribed and stored in CHAT format using the CHILDES system. The first patterns and methods of nominal word-formation along with the morphemes used by children are revealed. The properties of word-formation that indicate the productive use of the nominal derivatives, such as the presence of simplex–derivative pairs, chains and word families, as well as occasionalisms are noted. The similarities and differences in the acquisition of nominal derivatives, including their semantic domains, in mono- and bilingual situations are discussed.