Eesti Sõjaajaloo Aastaraamat / Estonian Yearbook of Military History
Eesti Sõjaajaloo Aastaraamat on 2011. aastal asutatud ja kord aastas ilmuv eelretsenseeritav teaduskogumik, mida annavad välja Eesti sõjamuuseum - kindral Laidoneri muuseum ja Tallinna Ülikooli Kirjastus. Kogumiku sihtgrupiks on sõjaajalooga tegelevad õpetlased nii Eestis kui ka välismaal, ühtlasi ka laiem sõjaajaloohuviliste ring Eestis. Väljaande peatoimetaja on Toomas Hiio. Ajakiri ilmub vähemalt kord aastas. Kõik artiklid läbivad pimeretsenseerimise. Eesti Sõjaajaloo Aastaraamatu artiklitele on ajakirja kodulehel vaba juurdepääs. Lugejad võivad artikleid alla laadida, lugeda, kopeerida või välja trükkida ilma toimetuselt või autorilt selleks luba küsimata. *** Estonian Yearbook of Military History (est. 2011) is an annual peer-reviewed journal of military history issued by Estonian War Museum – General Laidoner Museum in collaboration with Tallinn University Press. Each issue of the journal focuses on a certain topic, which is usually determined by the topic of the military history conference held by the Estonian War Museum – General Laidoner Museum the year before. The journal is usually divided in two parts, the first of which comprises the conference proceedings while in the second part papers adressing various other questions of military history can be found. Estonian Yearbook of Military History is a successor of Yearbook of Estonian War Museum – General Laidoner Museum (issued 2001–2007, ISSN 1406-7625). The journal appears annually and provides an open access to its content. Users are allowed to read, download, copy, or print full texts of the articles in this journal without asking prior permission from the publisher or the author. *** Toimetusolleegium / Editorial Board Prof. Karsten Brüggemann (Tallinna ülikool / Tallinn University) Dr. Ago Pajur (Tartu ülikool / Univesity of Tartu) Dr. Oula Silvennoinen (Helsingi ülikool / University of Helsinki) Dr. Tõnu Tannberg (Tartu ülikool / Univesity of Tartu) Prof. emer. Seppo Zetterberg (Helsingi/Helsinki)
Kindralstaabi kindralmajor Andres Larka roll Eesti riigikaitse arengus aastatel 1918–1925
Andres Larka (1879–1943) oli Eesti Vabariigi esimene sõjaminister 1918. aasta 24. veebruarist kuni 26. novembrini. Seejärel oli ta 1919. aasta veebruarist kuni 1925. aasta jaanuarini sõjaministri abi (s.o sõjaministri asetäitja), olles selle ameti sisuline kujundaja. Ta oli kahtlemata Eesti riigikaitse kujunemisperioodi üks võtmeisikuid. Andres Larka rollist sel perioodil on aga vähe kirjutatud. Ka Larka ise ei jätnud maha mahukat kirjalikku pärandit. Õigupoolest kirjutas ta üldse üsna vähe. Seetõttu on keeruline välja selgitada tema seisukohti riigikaitseküsimustes, visioone sojaväest, tulevikuarmeest ja -sõjast ning tema arusaamu sõjakunstist ja riigikaitse juhtimisest. Käesolev käsitlus lähtub küsimusest, millisel määral ja milliste allikate põhjal on võimalik hinnata Larka rolli Eesti riigikaitse kujundamisel aastail 1918–1925. This article examines the role of General Andres Larka (1879–1943), the first Minister of War of the Republic of Estonia, whose position rendered him a pivotal figure in the formation of the Estonia’s national defence system. Focusing on the period 1918–1925, the article interrogates the extent to which Larka’s contribution can be assessed and upon which sources such evaluation must rely, given the scarcity of his written legacy. Particular analytical attention is devoted to the 1918 plan for the organisation of the Estonian army, drafted in Finland together with Estonian Major General Aleksander Tõnisson, representing one of the earliest systematic attempts to define the structure of the national armed forces. During the War of Independence, Larka occupied several important administrative positions, including Deputy Minister of War, commander of reserve forces, commander of the Tallinn garrison, and military district commander. From February 1919 onward, a substantial proportion of the administrative burden of national defence devolved upon him, particularly as ministerial leadership experienced frequent turnover and authority remained divided between the Commander-in-Chief and the Ministry of War. Larka’s principal contribution resided in the practical organisation and stabilisation of military administration rather than in strategic command. His role is most appropriately characterised as that of a professional staff officer who ensured institutional stability and operational efficacy of the military apparatus during its formative stage.
Copyright (c) 2026 Eesti Sõjaajaloo Aastaraamat / Estonian Yearbook of Military History https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Witold Zajączkowski elu Eestis ja teenistus Eesti mereväes – lisandusi eluloole
Ohvitser, keda hiljem peeti Teise Poola Vabariigi mereväe üheks andekaimaks, elas aastatel 1918–1920 Tallinnas. Otsus liituda Eesti armeega oli läbimõeldud – Zajączkowskil olid olemas vajalikud kogemused ja oskused, et astuda Eesti mereväe ridadesse ja võidelda Eesti kaitsel. Tänu sellele sai temast osaline ühes Eesti ajaloo märkimisväärseimas sündmuses – võidukas sõjas bolševike vastu. Ta oli tulevase Poola mereväe ainus ohvitser, kes selles sõjas osales. Zajączkowski kirjutas hiljem Konstantin Pätsi valitsuse bolševikevastase hoiaku kohta, et „selles võis kindel olla“. Ajavahemiku kohta alates 1918. aasta kevadest kuni 1920. aasta kevadeni Witold Zajączkowski elus on kõige vähem teada, kuid samal ajal on see äärmiselt huvitav periood. Captain (komandor) Witold Zajączkowski (1892–1977), one of the most distinguished officers of the Polish Navy, resigned his commission from the Russian Navy in January 1918. Following a brief sojourn in Helsinki, he relocated to Estonia. In response to the escalating Bolshevik threat, Zajączkowski enlisted voluntarily in the Estonian Navy, serving aboard the destroyer Lennuk from January 1 to April 20, 1919. He participated in numerous naval operations, including the landing of Utria. Following the ratification of the Peace Treaty of Tartu between Estonia and Soviet Russia in February 1920, Zajączkowski departed Tallinn for Poland in April of that year.
Välikohtud, tšekaa ja karistuspoliitika Vabadussõjas
Eesti sõjaväe välikohtud mõistsid 1918. aasta detsembrist 1920. aasta detsembrini surma alla 300 mehe ja naise. Samal ajal oli tšekaa punase terrori ohvrite arvuks 1918. aasta detsembrist kuni 1919. aasta varakevadeni 600–700 inimest. On raske hinnata, kuidas mõjutas kummagi sõdiva poole karistuspoliitika sõdureid. Mõlema poole surmamõistetute enamiku moodustasid tsiviilisikud, mitte sõdurid. Mõlema poole õiguslik raamistik pakkus välikohtutele otsuste langetamisel suure tõlgendamisvabaduse. Neli kuud pärast välikohtute moodustamist anti nendele institutsioonidele üsna üksikasjalised instruktsioonid. Seevastu jätkas tšekaa oma tööd „punase terrori“ dekreedis sõnastatud juhtnööride alusel, mis andsid talle palju laiema tegevusvabaduse. Kuid Eesti välikohtud nagu ka siinsed tšekaad töötasid erinevalt. Samuti ei saa välistada, et Eesti ühiskond ei saanud ajakirjandusest täielikku pilti siinsest karistuspoliitikast. Between December 1918 and December 1920, Estonian army field courts martial sentenced fewer than 300 individuals to death. Conversely, the Cheka’s Red Terror campaign produced between 600 and 700 fatalities from December 1918 through early spring 1919. Assessing the impact of penal policies on military personnel presents methodological challenges. On both sides, civilians rather than soldiers constituted the majority of those receiving capital punishment. The legal frameworks governing both systems permitted considerable latitude in sentencing interpretation. Four months following the establishment of Estonian field courts martial, these institutions received detailed procedural guidelines. The Cheka, however, continued operating under the ‘Red Terror’ Decree of September 5, 1918, which afforded substantially broader discretionary authority. Nevertheless, both Estonian field courts martial and local Cheka organs demonstrated significant operational variation. Furthermore, the possibility cannot be excluded that newspaper coverage failed to provide Estonian society with a comprehensive understanding of penal policy implementation.
Valge ja punane terror Virumaa idaosas aastatel 1917–1919
Aastatel 1917–1919 rakendasid terrorit oma poliitiliste vastaste vastu ja oma võimu kaitseks nii bolševikud, Saksa okupatsioonivõimud ja Eesti Töörahva Kommuun, mis oli Nõukogude Venemaa nukuvalitsus Eesti aladel, kui ka noor Eesti Vabariik. Võrreldes ülejäänud Eestiga paistis Virumaa idaosa, eriti Narva ja Jaanilinn, silma suhteliselt suure terroriohvrite arvu poolest. Mõlema poole ohvrite enamuse moodustasid eestlased, kuid vähem on teada, et 1919. aasta jaanuaris Narva vabastanud Eesti sõjaväe ja Soome vabatahtlike ohvriks langesid ka paljud soome punakaartlased. Between 1917 and 1919, political terror served as an instrument employed by multiple actors: the Bolsheviks, German occupation authorities, the Commune of the Working People of Estonia (functioning as a Soviet Russian puppet government), and the nascent Republic of Estonia, each seeking to consolidate their respective political control. Compared to other Estonian regions, the eastern districts of Viru County, particularly Narva and Ivangorod, exhibited disproportionately elevated casualty rates. Estonians constituted the majority of terror victims across all political factions. However, scholarly attention has inadequately addressed the significant Finnish Red Guard casualties sustained during the liberation of Narva by Estonian Army forces and Finnish volunteers in January 1919.
1921. aasta veebruariülestõus kui Armeenia vabadussõda
1918. aasta kevadel kuulutasid Gruusia, Aserbaidžaan ja Armeenia end iseseisvaks. Pärast Compiègne’i vaherahu sõlmimist ning Nõukogude Venemaa ja Keskriikide Brest-Litovski rahulepingu tühistamist alustas Punaarmee varem Tsaari-Venemaale kuulunud alade tagasivallutamist. Armeenia pidi võitlema nii kemalistliku Türgi kui ka Nõukogude Venemaa vastu. 1920. aasta sügisel ründas Türgi Armeeniat. Kuigi Nõukogude Venemaa oli 1920. aasta augustis sõlminud Armeeniaga lepingu, kuulutasid Armeenia bolševikud Punaarmee toetusel novembris välja Armeenia Nõukogude Vabariigi ja alustasid maa sovetiseerimist ning Armeenia rahvuslike poliitikute, sõjaväejuhtide ja haritlaste represseerimist. 1921. aasta veebruariülestõusuga kihutati bolševikud pealinnast Jerevanist välja, kuid Punaarmee vastupealetung taastas bolševike võimu Armeenias. Georgia, Azerbaijan, and Armenia declared independence in spring 1918. Following the signing of the Armistice of Compiègne and the subsequent annulment of the Treaty of Brest-Litovsk, which had been concluded between Soviet Russia and the Central Powers, the Soviet Red Army initiated a military campaign to reclaim territories formerly under Russian imperial control. Armenia confronted a dual threat: the Turkish Republic under Mustafa Kemal Atatürk and Soviet Russia. Turkish forces launched an offensive against Armenia in autumn 1920. Despite a treaty signed between Soviet Russia and Armenia in August of that year, Armenian Bolsheviks, reinforced by Red Army support, proclaimed the Soviet Republic of Armenia in November and commenced the Sovietisation of the country. This process entailed systematic repression of Armenian national politicians, military commanders, and intellectuals. An insurrection initiated in February 1921 temporarily expelled Bolshevik forces from Yerevan, the Armenian capital. However, a Red Army counteroffensive in April 1921 effectively restored Bolshevik authority throughout Armenia.
Idealistid või seiklejad? Rootsi vabatahtlikud Eestis 1919. aastal
Eesti vabadussõjas sõdisid kõrvuti soomlaste ja taanlastega ka Rootsi vabatahtlikud. Rootsi oli Esimeses maailmasõjas neutraalne, kuid 1918. aasta esimesel poolel võitles umbes 1000 Rootsi vabatahtlikku Soome vabadussõjas. Paljud neist tulid 1919. aastal vabatahtlikena Eestisse. „Rootsi Korpus“ – tegelikult kompanii –, jäi Eestisse ligi pooleks aastaks ja saadeti laiali 1919. aasta juuni alguses. Üksuse sõjaline tähtsus oli väike. Peaasjalikult pälvis ta Rootsi avalikkuse tähelepanu mitme skandaaliga. Paljud vabatahtlikud ei naasnud Rootsi. Mõned astusid Eesti sõjaväkke, mõned Vene valgekaardi üksustesse, mõned läksid Lätti või Leetu. Rootsi vabatahtlike ülem major Carl Mothander sai tuntuks oma mälestustega, mis on avaldatud nii Rootsis kui ka Soomes ja Eestis. Kapten Einar Lundborg oli hiljem Rootsis lendur ja ta sai kuulsaks Itaalia polaaruurija Umberto Nobile päästmisega jääpangalt 1928. aastal. Swedish volunteers fought alongside the Finns and the Danes in the Estonian War of Independence. Although Sweden maintained neutrality throughout World War I, approximately 1,000 Swedish volunteers engaged in combat during the Finnish War of Independence in the first half of 1918. A significant proportion of these combatants subsequently volunteered for service in Estonia in 1919. ‘The Swedish corps’ – in fact a company – operated in Estonia for nearly six months before disbandment in early June 1919. The unit’s military significance remained limited; for the most part, it attracted the attention of the Swedish public with several scandals. A considerable number of volunteers did not return home. Some enlisted in the Estonian Army, while others joined Russian White Guard formations or relocated to Latvia and Lithuania. Major Carl Mothander, commander of the Swedish volunteer contingent, achieved recognition in Sweden, Estonia, and Finland through his published memoirs. Captain Einar Lundborg pursued aviation upon his return to Sweden and subsequently gained international prominence for his 1928 rescue of Italian Arctic explorer Umberto Nobile from an ice field.
Pavel Bermondt-Avalov ja Lääne-Venemaa Vabatahtlik Armee – palgasõdurite pealike ajastu Baltikumis?
Sõjapealikluse esiletõus on nähtus, mis tekib võimuvaakumi olukorras sõdade, kodusõdade ja revolutsioonide ajal. Vene kodusõja ajast on palju näiteid sellest, kuidas mõnes piirkonnas koondasid sõjaväejuhid enda kätte absoluutse võimu ega allunud ühelegi riiklikule võimule või allusid ainult nominaalselt. Lääne-Venemaa Vabatahtliku Armee formeerinud Pavel Bermondt-Avalovit vaadeldakse kui näidet ühest palgasõdurite pealikust Balti riikide vabadussõdade ajaloos. Suur osa tema armeest koosnes Saksa sõduritest ja ohvitseridest, kes olid 1919. aasta esimesel poolel võidelnud vabakorpuslastena kindral Rudiger von der Goltzi ülemjuhatuse all kas Rauddiviisis või mõnes teises üksuses. Selle asemel, et võidelda bolševike ja Punaarmeega, pööras Bermondt-Avalov 1919. aasta sügisel relvad Läti Vabariigi vastu ja marssis Riia peale.
Sõda ei ole lõppenud? Sõja jätkumisest ja katkemisest ilmasõja ja vabadussõja vahel, nagu seda tajusid Leedu sõdurid
Peter Holquist, Robert Gerwarth ja teised ajaloolased on väitnud, et 1918. aasta novembris alla kirjutatud Compiegne'i vaherahuleping ei tähendanud Ida-Euroopa jaoks mitte võitluse ja vägivalla lõppemist, vaid maailmasõja „jätkumist ja transformeerumist“. Kuid jätkumise puhul on tähtis, kelle vaatepunktist sõda jätkus. Kas sõdurite, tsiviilisikute või sõjapõgenike? Paljud leedulastest Esimese maailmasõja veteranid ei võidelnud aastatel 1919–1920 peetud Leedu vabadussõjas, nende hulgas ka ohvitserid, allohvitserid ja sõjaväearstid. Seetõttu koosnes enamik Leedu armeest 1920. aastal meestest, kes ei olnud Esimeses maailmasõjas sõdinud, ning seega polnud Leedu vabadussõda enamiku Leedu sõdurite jaoks Esimese maailmasõja jätkuks.
Üle 15 aasta tagasi, kui alustati Eesti sõjaajaloo aastaraamatu väljaandmist, oli tegijatel auahne plaan – avaldada iga number eraldi nii eesti kui ka inglise keeles. Mitmel põhjusel ei ole tänini selleni jõutud – sõjaajaloo aastaraamatu väljaandmine ei ole ühegi toimetaja põhitoo ning pealegi on tõlkimine, artiklite kohandamine sihtkeele lugejaskonnale ja nende toimetamine töömahult võrdne uue numbri koostamisega. Lõpuks ei pruugi mõnel kitsamal Eesti teemal kirjutatud artikkel ingliskeelse lugejaskonna huvi pälvidagi. See ei tähenda sugugi, nagu oleks ingliskeelse lugeja huvi Eesti sõjaajaloo teadusliku uurimise eeltingimus. Teisalt näitab kogemus, et eestikeelse lugeja valmisolek lugeda ingliskeelset ajalooteaduslikku teksti pole sugugi nii suur, kui me üldist inglise keele oskust silmas pidades võiksime arvata. Niisiis avaldame nüüd 2023. aastal ilmunud numbri, millega tähistati 100 aasta möödumist Eesti Vabadussõjast, eesti keeles koos mõne lisaartikliga.
In 2021, Dr Igor Kopõtin, currently Lead Research Fellow at the Estonian Military Academy, initiated the research project “Estonian Military Thought 1920–1940,” based on research contributions from scholars of the Estonian Military Academy, the Estonian War Museum – General Laidoner Museum, the Estonian Maritime Museum, and the University of Tartu. The aim of the project was to explore the factors that influenced the content and development of Estonian military theory and art of war. The work resulted in several studies on Estonian national art of war and theory of war, focusing primarily on analyses of research papers on warfare by Estonian higher and senior officers, written in the period between the two wars. Some studies were published in the “Occasional Papers” series of the Estonian Military Academy. Two of these are examined below.
Copyright (c) 2025 Eesti Sõjaajaloo Aastaraamat / Estonian Yearbook of Military History https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Examining the Indefensible: Guarding Estonia in the Interwar Period and the Future
Estonia failed to take adequate lessons from World War I to defend itself from the looming threat of the Soviet Union, and instead spent its limited resources on acquisitions of marginal utility and failed to adequately reform its military. Its international position was further weakened by an inability to forge appropriate alliances due to infighting among the countries of Northern Europe. This paper will shed light on the complex interplay of geopolitical factors, internal dynamics and the strategic choices made by Estonia during that critical time and explore how these insights can inform current defence strategies. During the interwar period, Estonia sought to modernise and organise its military forces, facing constraints in arming its soldiers with a hotchpotch of equipment comprising leftover Russian and German arms, lendlease British equipment, and other sundries. Despite these challenges, Estonia made efforts to establish a defensive line in the northeast of the country and pursued alliances with Finland, Latvia, Poland and other states. It made preparations for a southeastern defensive network along the Võru axis, but ground had not yet been broken by the time of the Soviet ultimatum. Both efforts ultimately failed, and Estonia was occupied by the Soviet Union in 1940. Lessons from this failure can be applied to the current strategic situation in the Baltic region, given the continuing importance of NATO and the renewed military significance of deliberate defensive positions backed up by long-range precision firepower and anti-access/area-denial weapons.
Michael Calmeyer: A Dutch Infantry Officer Contemplates Modern War, 1935–1940
In the 1930s, Michael Calmeyer, a Dutch infantry officer, extensively studied the current military developments of the time and the war of the future. He based his conclusions on thorough analyses of numerous international publications, primarily in French, German and English. He concluded that modern technology, particularly tanks and aircraft, had reintroduced mobility in warfare, while also increasing its speed. Consequently, classical manoeuvre warfare was making a comeback, with the infantry still playing a leading role. While he considered extreme and one-sided views such as those of Douhet, Fuller and Liddell Hart to be impractical, he acknowledged that elements of these views did influence major powers. Calmeyer saw this view confirmed both in contemporary conflicts, and within the professional publications of Morretta and Alléhaut. Notably, Calmeyer was, between 1937 and 1939, the only Dutch officer seconded to Wehrmacht units and the Kriegsakademie in Berlin. He advised the Dutch army leadership to focus primarily on building strong defences against motorised and mechanised attacks, as well as maintaining high morale and commitment among the soldiers. After all, modern warfare would demand the utmost from every individual soldier.
Implications of General Johan Laidoner’s Active Defence Doctrine in the Estonian Defence Modernisation Plan of 1938
General Johan Laidoner’s activities as commander-in-chief during Estonia’s interwar period are often associated with his doctrine of active defence. While direct documentation is limited, scholars have reconstructed this doctrine from archival sources and analysed its defensive applications. This study examines how Laidoner’s active defence principles influenced Estonia’s military modernisation planning. Following the 1934 coup, Laidoner possessed unprecedented powers, providing him significant freedom to implement his strategic vision. The research addresses two questions: What were the main strategic and tactical principles of Laidoner’s active defence doctrine, and what were their foundations? Can these principles be identified in Estonia’s 1938 Defence Modernisation Plan? The analysis focuses primarily on the latter question, as development plans represent crucial forward-looking strategic management tools. The 1938 plan and accompanying discussions provide the clearest evidence of Laidoner’s commitment to implementing active defence principles within the evolving security environment of the late 1930s.
Polish Military Thought in the Interwar Period of the 20th Century and the Role of Marshal Józef Piłsudski
Polish military thought of the interwar period was derived from the country’s position in the international arena, its geostrategic location, the position and role of Józef Piłsudski, as well as economic and social factors determining specific development opportunities of the armed forces of independent Poland.
The Red Army Rises – the Impact of Threat Assessment on Defence System and Military Thinking in Finland in the 1920s
This article examines how the threat of the Red Army was perceived in Finland during the 1920s and 1930s, and how this threat assessment influenced the development of Finland’s defence system. The main focus of the article is on the developments of the 1920s and the solutions that were reached during that time. It primarily addresses the development of the defence system, but also considers the evolution of Finnish military thinking in its early stages. The research question of the article is: “How did the threat assessment affect the development of Finnish defence and military thinking during the 1920s and 30s?” The article is mostly based on the author’s dissertation project that examines the development of the Finnish covering troop concept from 1918 to 1942.
The Challenges of Our Defence: Military Knowledge and Officers’ Writings in Interwar Czechoslovakia
A central focus of this study is the process of knowledge creation and circulation of military texts in interwar Czechoslovakia and the role of professional officers in it. Their writings were circulated through books, professional journals and the daily press, but their ability to publish was managed by the military administration. At first, these publications provided a platform for the articulation of the role of the Czechoslovak military in an often antimilitary-minded society. Later, they functioned especially as instruments of military preparedness propaganda. This article aims to demonstrate both the societal context and the control over officers’ writings, not only in discussing military thought but also in bolstering society’s resolve, thereby contributing to the military culture of fledgling Czechoslovakia in the interwar period.
The White and Red Terror in the Eastern Part of Viru County in 1917–1919
From 1917 to 1919, terror against political enemies was used by the Bolsheviks, the German occupation authorities, the Commune of the Working People of Estonia that acted as a puppet government for Soviet Russia, and also by the young Republic of Estonia, as they tried to protect their rule. Compared to the rest of Estonia, the eastern parts of Viru County, especially Narva and Jaanilinn, are notable for a relatively higher number of victims. Estonians constituted the majority of the victims of the terror from both sides, but less is known about the fact that many Finnish members of the Red Guards were among those who fell when the Estonian Army and the Finnish volunteers liberated the city of Narva in January 1919.
Copyright (c) 2021 Eesti Sõjaajaloo Aastaraamat / Estonian Yearbook of Military History https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Field Courts Martial, the Cheka and Penal Policy in the Estonian War of Independence in 1918–1920
Between December 1918 and December 1920, less then 300 men and women were sentenced to death in Estonian army field courts martial. Meanwhile the Red Terror of Cheka yielded 600 to 700 fatalities between December 1918 and early spring of 1919. It’s difficult to judge how Penal Policy of both sides affected soldiers. On both sides the majority of those who received the capital punishment were civilians, not soldiers. The legal basis for both sides offered a lot of freedom of interpretation with sentencing. Four months after the creation of Estonian field courts martial these institutions received quite detailed instructions. The Cheka however continued to work on guidelines of the ‘Red Terror’ Decree dated September 5th 1918, allowing them much wider freedom. However Estonian Field Courts Martial but also local Chekas worked in various ways. Also, it can’t be ruled out that Estonian society did not get the full picture of Penal Policy from newspapers.
1921 February rebellion as a manifestation of Armenian war of independence
Georgia, Azerbaijan and Armenia declared their independence in the spring of 1918. After the signing of the Armistice of Compiègne and the annulment of the Treaty of Brest-Litovsk that had been agreed upon between Soviet Russia and the Central Powers, the Soviet Red Army started a campaign to capture the areas that had belonged to Russia. Armenia had to fight two enemies – the Turkey of Mustafa Kemal Atatürk on the one side and Soviet Russia on the other. Turkey attacked Armenia in the autumn of 1920. Even though Soviet Russia had signed a treaty with Armenia in August, the Armenian Bolsheviks, supported by the Red Army, proclaimed the Soviet Republic of Armenia in November and began Sovietization of the country, accompanied by repressions against Armenian national politicians, military leaders and intellectuals. As a result of an uprising that began in February 1921, the Bolsheviks were ousted from Yerevan, the capital of Armenia, but the counter-offensive of the Red Army in April restored the Bolshevik rule in Armenia.
Pavel Bermondt-Avalov and the Formation of the West Russian Volunteer Army – Warlordism in the Baltic?
Warlordism is a phenomenon that emerges in a power vacuum during wars, civil wars and revolutions. There are many examples from the Russian Civil War where military commanders amassed absolute power in certain areas, without being subordinate to any state authority, or perhaps being subordinate in name only. Pavel Bermondt-Avalov, who formed the West Russian Volunteer Army, is discussed as an example of a warlord from the era of the Baltic wars of independence. A large portion of his army was made up of the German soldiers and officers who, as members of Freikorps, had fought in the Iron Division under the command of General Rüdiger von der Goltz, or in other units in the first half of 1919. In the autumn of 1919, instead of fighting the Bolsheviks and the Red Army, he turned his weapons against the Republic of Latvia and marched on Riga.
Idealists or Adventurers? The Swedish volunteers in Estonia in 1919
Swedish volunteers fought alongside the Finns and the Danes in the Estonian War of Independence. Sweden had been neutral in World War I, but some 1,000 Swedish volunteers had fought in the Finnish War of Independence in the first half of 1918. Many of those Swedish fighters were among the volunteers who came from Finland to Estonia in 1919. ‘The Swedish corps’ – in fact a company – spent nearly half a year in Estonia and was disbanded in the beginning of June 1919. The unit did not play a significant military role; for the most part, it attracted the attention of the Swedish public with several scandals. There were quite a few volunteers who did not return home. Some men joined the Estonian Army, but some also ended up in Russian White Guard units, as well as in Latvia or Lithuania. Major Carl Mothander, the commander of the Swedish volunteers, is known in Sweden, Estonia and Finland thanks to his memoirs. Captain Einar Lundborg became a pilot after returning to Sweden. He is renowned for rescuing the Italian Arctic explorer, Umberto Nobile, from an ice field in 1928.
The War is not Over? On the Continuity and Discontinuity between the Great War and the War of Independence as Experienced by the Lithuanian Soldiers
Peter Holquist, Roberth Gerwarth and other historians argue that, for Eastern Europe, the Armistice of Compiègne, signed in November 1918, did not mean an end of fighting and violence but a ‘continuation and transformation’ of the world war. However, a precise definition of the viewpoint is important when it comes to continuity. Is it from the perspective of soldiers, civilians or war refugees? For example, many of the Lithuanian veterans of World War I did not fight in the Lithuanian War of Independence from 1919 to 1920. The exceptions included officers, non-commissioned officers, and medical doctors. As a consequence, most of the Lithuanian army in 1920 was comprised of men who had not fought in World War I. In the war experience of the majority of Lithuanian soldiers, the Lithuanian War of Independence was not a continuation of World War I.
At the end of May 2019, the Estonian War Museum – General Laidoner Museum and Estonian Military Adademy organised the conference Independence Wars in North-Eastern Europe and Beyond in Tartu. The conference commemorated the 100th anniversary of the Estonian War of Independence. In addition to Estonia, several other nations were fighting their wars of independence at the same time, but the majority of them were unable to break away from the crumbling empires and establish national statehood. First and foremost, Soviet Russia, the successor of tsarist Russia, was able to consolidate itself after a bloody civil war, but in doing so releasing its grip on the Baltic countries, Finland and Poland.
Kolm sissetungi Saaremaale: operatsioonid „Albion“ (1917), „Beowulf “ (1941) ja „Moonsund“ (1944)
20. sajandi esimesel poolel vallutati Saaremaa kolmel korral eduka maabumisoperatsiooniga. 1917. aasta Saksa keiserliku armee ekspeditsiooni korpuse dessant maandati avamerelt suurtelt sõjalaevadelt Tagalahe kallastel Saaremaa looderannikul. Wehrmachti sissetung 1941. aasta septembris ning Punaarmee dessant kolm aastat hiljem tehti Mandri-Eestist üle Suure väina, Muhumaa ja Väikese väina tammi kaudu. Artikkel annab ülevaate kõigist kolmest operatsioonist ning hindab nende läbiviimist, lähtudes doktriinidest ja sõjapidamispõhimõtetest.
Copyright (c) 2020 Eesti Sõjaajaloo Aastaraamat / Estonian Yearbook of Military History https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Muutuv lahinguväli, kohanemine ja innovatsioon: Esimese maailmasõja õpikogemused
Alates tööstusrevolutsioonist ja tehnilise progressi kiirenemisest on sõjaväelised organisatsioonid seisnud probleemi ees, kuidas võimalikult kiiresti kohaneda muutuva lahinguväljaga ning viia oma relvastus, protseduurid, taktikad, operatsioonikunst ja strateegiad vastavusse tehnoloogia pakutavate võimaluste ja nõuetega. Tänapäeva sõjavägi on oma loomult konservatiivne bürokraatlik organisatsioon ja see muudab innovatsiooni keerukaks. Tulevaseks sõjaks on raske valmistuda, sest minevikukogemus ei pruugi olla usaldusväärne teenäitaja. Küll aga saab ajaloost küllap õppida, kuidas kohaneda ja uueneda võimalikult efektiivselt, kui sõda on juba alanud. Selleks on Esimese maailmasõja üle saja aasta tagused sündmused endiselt huvipakkuvad. Käesolevas artiklis on kokku võetud viimase aja uurimused kohanemisest ja innovatsioonist ning taktika ja sõjakunsti arengust Esimese maailmasõja eel ja ajal ning arutletakse selle üle, kas on universaalseid mustreid, mis aitaksid nüüdisaegsetel relvajõududel, sealhulgas Eesti kaitseväel, olla sõjakunsti uuendamisel edukad.
Ajaloolased oleviku teenistuses: ekspeditsioonivägede ohvitseride koolitamine. Ameerika Ühendriikide ja Ühendkuningriigi kogemused 1991–2008
Artiklis on käsitletud sõjaväelise hariduse ja sõjaajaloo rolli USA ja Briti ohvitseride väljaõppes pärast külma sõda. Artikli esimene osa annab ülevaate külma sõja järel tehtud peamistest ümberkorraldustest professionaalses sõjalises hariduses. Keskendutakse järgmistele teemadele: sõjaväelisest haridusest üldiselt, tsiviilerialade kasvavast hulgast kadeti- ja sõjakoolides ning professionaalse sõjaväelise hariduse õppekavade akadeemilisest akrediteerimisest. Teises osas analüüsitakse USA ja Briti sõjakolledžites teenivate ajalooõppejõudude rolli muutumist nende ümberkorralduste tulemusena, ajaloo õpetamise eesmärkide arengut, kursantide ajaloouurimuste kasutamist professionaalses enesearendamises ning ajalooõppe lõimimist professionaalse sõjaväelise hariduse süsteemi teiste õppevaldkondadega, nagu näiteks sõjamängud ja matkeharjutused. Artikkel lõpeb arutlusega nende arengute mõjust sõjaajaloo rollile sõjaväelises ja akadeemilises maailmas ning soovitab mõnda nende arengute käigus saadud kogemust tuleviku ümberkorralduste tegemiseks.
Millist minevikku sõdur vajab? Sõjaajalugu, ajalooharidus ja demokraatlik eetika tänapäeva Saksamaal
Sõjaväeliste traditsioonide loomine sõltub tähendusest, mis kaasaja vajadustest lähtuvalt omistatakse mineviku teatud aspektidele. Traditsiooniloome ajalugu Lääne-Saksamaal alates 1955. aastast on üheks näiteks. Pärast natsionaalsotsialismi ajastu lõppu eeldati, et Bundeswehr, uue demokraatliku riigi relvajõud, eristab end Wehrmachtist ja toonitab sõdurite rolli kodanikena. Ajalooteadmised muudeti osaks demokraatlikust haridusest ja need ei olnud enam sõjaliste saavutuste eeskujuks. Sõjaajaloo keskus, sõjaajaloo muuseum ja rändnäitused ning ka sõjaajaloo aimeaja kirjad andsid oma panuse selle mõtestamisse, mis on minevikutraditsioonis väärtuslikku. Siia kuulusid eriti 19. sajandi alguse Preisi reformid, atentaat Hitlerile 1944. aasta 20. juulil ja Bundeswehri enda ajalugu. Väidetakse, et sõjaajaloo tundmine aitab sõduritel lahingus paremini hoomata sõjaliste operatsioonide eetilist raamistikku, pakub orientatsiooni ja toetab nende identiteeti. Kas ja kuidas peaks traditsioone sobitama muutuvate sõjaliste tingimustega, on vastuoluline küsimus.
Sõjalise doktriini loomine ajalookogemuse alusel 20. sajandi Saksamaa, Prantsusmaa, Iisraeli ja USA näitel
Artiklis käsitletakse sõjaajaloo ja minevikukogemuse rolli või selle puudumist sõjalise doktriini kujundamisel. Analüüs põhineb neljal juhtumiuuringul: Reichsheer/Wehrmacht 1919–1940, Prantsuse armee 1919–1940, Iisraeli kaitsejõud 1948–1973 ja USA maavägi 1973–1991. Sünteesis kirjeldab autor sõjaajaloo rolli toimiva sõjalise doktriini loomisel sõja kolmel tasandil: taktikatasand, operatsioonitasand ja strateegiatasand. Hoiatavate näidetena meie kaasaegsetele poliitikutele ja otsustajatele tuuakse välja mõned sõjaajaloo kuri- ja väärtarvituse juhtumid.
1799. aasta Alpide kampaania kui Vene mägisõjadoktriini lävepakk
Keiserlik Vene armee võitles esimest korda mägedes 1799. aastal, kui Aleksandr Suvorov viis oma korpuse Itaaliast üle Šveitsi Alpide, et ühineda Vene vägedega Zürichi all ja tõrjuda Prantsuse armee Šveitsist välja. Tema sõdurid olid kogenud professionaalid, kes olid Itaalias prantslaste vastu sõdides võitnud muljetavaldava hulga lahinguid. Suvorov ei näinud ette Alpides tekkida võivaid raskusi ja oli veendunud, et ta pühib sinna siirdud Prantsuse garnisonid kergesti oma teelt. Kuid mägisõja kogemuste puudumise tõttu põrkus Suvorovi korpus tohutute strateegiliste, taktikaliste ja logistiliste probleemidega, kaotas poole oma elavjõust ega saavutanud oma eesmärke. Šveitsi sõjakäik näitas, et mägisõjas pole kohta amatööridele, diletantidele ja spontaansusele. Hiljem Venemaa piiridel paiknevates mägedes sõdides ignoreerisid Vene ja siis Nõukogude armee samuti mägisõja omapära ning võitlesid kõigil neil sõjakäikudel nagu tasandikel – koos ettearvatavalt kohutavate tagajärgedega.